![](https://www.document.no/wp-content/uploads/2024/07/ntb-28fxx2pgf3m-scaled.jpg)
De sju stortingspolitikerne tilhører hvert sitt parti, men blide er de alle sammen i Vandrehallen den 16. mai 2024. Foto: Terje Pedersen / NTB.
Iblant passer uttrykket «de gærne har det godt». Det hender ordtaket har noe for seg, for eksempel myntet på klimahysterikere. Men ett er sikkert: Stortingsrepresentantene og regjeringsmedlemmene har det mye bedre.
300.000 kroner opp på ti år
En rask sjekk på Stortinget.no viser de gjeldende godtgjørelser, sist regulert i mai i år: Stortingspresidenten får 1,95 millioner i året for innsatsen, mens vanlige stortingsrepresentanter per dato godtgjøres med litt over 1,107 millioner kroner. Et raskt blikk på utviklingen de siste ni–ti år viser at de har gitt seg selv en lønnsøkning på godt over 300.000 kroner i dette tidsrommet. Ikke så verst.
Ja, jeg skriver «gitt seg selv», for det er Stortingets eget lønnsutvalg som foreslår godtgjørelsene, som det så stemmes over i Stortinget. Her er svaret alltid ja fra det store flertallet til det årlige forslaget om oppjustert godtgjørelse.
Gode vilkår
Regjeringsmedlemmene har litt andre «lønnsbestemmelser»; per nå hever statsministeren 2,05 millioner, mens statsrådene må nøye seg med 1,67 millioner kroner.
I tillegg har man «gratis» kantine og diett som på reise for alle som ikke har fast bopel i Oslo og omegn. Vi kjenner ordningen om pendlerboligene, som i seg selv utgjør en skjult inntekt på hundretusener og mer, især hvis man har registrert bolig på gutte- eller jenterommet.
En rekke andre ordninger, som fri parkering ved behov, og selvsagt egen statsrådsbil for regjeringens medlemmer m.fl. Det finnes garantert andre ordninger også (som reiser, representasjon og familiefordeler), men jeg velger å skjære klar av flisespikkeriet i denne spalten i dag.
Poenget er at om de gærne har det godt, så har våre fremste politikere det bedre. Hvis de ikke får fornyet mandat, har de rett på etterlønn; også stortingsrepresentanter som ikke blir gjenvalgt, med inntil ett år. Om en statsråd skulle bli sparket uten å ha en jobb å gå til, gjelder det samme.
Svært lange ferier
Det er vanlig her i landet å klage på lærerne og gjenta til det kjedsommelige at de har ok lønn og laaange ferier. Tja, de tjener i snitt om lag det halve av en stortingsrepresentant, men har mye KORTERE ferie. Mens skolen slutter rett før sankthans og begynner igjen innen 20. august, stenger Stortinget ned tredje fredag i juni og åpner først igjen første mandag i oktober.
Stortingspolitikerne har med andre ord halvannen måned lengre «ferie» enn våre ofte utskjelte lærere. Skjønt, det er valg hvert fjerde år, så da må de jobbe litt i ferien også. Rett skal være rett.
Og arbeidsbyrden, hva skal vi si om den? Vel er det mange på Stortinget som er komiteledere eller har andre såkalt tunge verv og dermed ansvar for alskens stortingsmeldinger, planer og framlegg, men brorparten av representantene slipper enklere unna. Her fins store mengder såkalt stemmekveg, det vet alle som har hatt som jobb/oppgave å vandre i korridorene på Løvebakken (som journalister m.fl).
Jeg sier ikke at det er urimelig at våre fremste folkevalgte skal ha en viss godtgjørelse, som de selvsagt skal leve godt og trygt av. At statsministeren får to millioner kroner for jobben årlig, er heller ikke helt urimelig, isolert sett. Men med ordningene som «naturlig» kommer på toppen, kan man for de flestes vedkommende legge på atskillige hundretusener. Ingen skal fortelle meg noe annet.
Noen få hederlige unntak
Tidligere så man iblant at stortingsrepresentanter og endatil regjeringsmedlemmer menget seg med publikum og til og med viste fjeset sitt på bar. Dét var tider, det! Nå skjer det nesten aldri; det er enkelt sagt oppsiktsvekkende om så skulle skje.
Det hendte at salig Jørgen Kosmo tok seg en tur, og av de nålevende Per Olaf Lundteigen (Sp) og Morten Wold (FrP og presidentskapet). Lundteigen går innom Mjøndalen-sjappa Olsen på Hjørnet ved Nedre Eiker iblant for å snakke med kjente og fiske stemmer. Morten Wold gikk en del på Herr Nilsen og på Trafalgar i Hegdehaugsveien, noe han var stolt av, kunne jeg lese i en god artikkel i Avisa Oslo for et års tid siden. Det har han all grunn til. Jeg har påtruffet Tor Mikkel Wara på den lokale fotballsjappa på Hammersborg, men han sitter ikke på Tinget for øyeblikket – han var bare justisminister en ganske kort stund. Og Eirin Sund (Ap), men hun ble ikke renominert.
Fjernt fra folket
Men altså, stort flere er det ikke. De har fjernet seg fra det folket de er satt til å tjene, heist opp stigen etter seg og tatt med seg de meget gode godtgjørelser og ordninger til engere forsamlinger og tettere klikker.
De har det enkelt sagt for godt og har satt seg selv for høyt på strå til å kunne ha noe med vanlige folk – den såkalte allmuen – å gjøre. Et slående sykdomstegn ved dagens samfunnsutvikling.
Document er blitt 20 år – kjøp vårt nye tidsskrift!